The Wayback Machine - https://web.archive.org/web/20131005130517/http://gamadia.co.il/forum/viewtopic.php?f=56&t=3636

התחבר הרשמה | שאלות נפוצות חיפוש רשימת ה-likes

|  | עכשיו 05 אוקטובר 2013, 15:05 |

הצג נושאים פעילים | הצג נושאים ללא תגובות

כל הזמנים הם UTC + 2 שעות [ שעון קיץ ]

## המסע של אמדר 2

| [ 2 הודעות ] |  |

מחבר | הודעה
--- | ---
yehonatan3 |
נושא ההודעה: המסע של אמדר 2 פורסם: 20 אפריל 2013, 13:09
שומר האבן הצטרף: 22 מרץ 2013, 17:16 הודעות: 55 עשה לייק: 2 פעמים קיבל לייק: 15 פעמים הדמות הראשית: yonaorc שרת: Lightbringer Normal קלאס: Warrior
קשות התלבטתי האם להמשיך או להפסיק להשתתף בטורניר, אך לבסוף, לא היית ברירה, אלה להמשיך ולהילחם בקרב על חיי. למחרת בבוקר, ארזתי את חפציי ושאלתי את מדריך הקרבות לפתק נוסף. הוא נראה מאושר יותר מתמיד והסתכל עלי בגאווה "אמדר. שמעתי על מה שעשית ולמען האמת, אני גאה בך יותר מתמיד שיש לנו לוחמים כאלה לאליינס. עכשיו צא לדרך. ועל תשכח לנצח!" וכעבור כמה רגעים הפתק שלי התחיל לזהור, חתמתי את חתימתי פעם נוספת. עצמתי את עיני, והרגשתי את הפחד קרב צעד אחר צעד . אותה זירה מגעילה בדם, ואותם אורקים דוחים. אך הפעם, הופתעו עיני לרעה. מצאתי את עצמי בשער בתוך טירה שנראתה כמו טירת אליינס שמעולם לא ראו עיני. ובעוד שותפים אחרים שעוד לא פגשתי בחיי, מתכוננים לקרב ובעוד חרבותיהם שלופות באוויר. ופתאום כשהגעתי, כולם הסתכלו עלי בתמיהה, הייתי מובך, באותו רגע ולא ידעתי איך להגיב, האם לצעוק או לצחוק, אך לפתע, כולם התחילו בסערה אדירה למחוא כפיים בצהלה וצעקו בקול רם: "הוא מגיע, אורקים מגעילים, אמדר בא!" הרגשתי סוף סוף תהילה וגבורה אמתית הרבה יותר גדולה מאשר הרגשתי כשהייתי בסטורמווינד. אך כל השמחה והצהלה נקטעה כשהשער נפתח וכל החיילים והקוסמים רצו לעבר הטירה של ההורד באופק. מצאתי את עצמי עומד בטירת האליינס לבד, בודד וחסר הגנה, עד ששמעתי כל מוכר שהדהד מאחורי קורא לי "למה אתה עומד פה?". הסתובבתי והופעתי לראות שזה היה אותו אלף שנלחמתי מולו בפלך הזהב!. "זה לא סתם קרב פשוט, זה עניין של חיים או מוות!." הוא גער עליי "בוא אני יודע איזה חלק לכבוש, תעקוב אחריי." הנהנת. והתחלתי לעקוב אחריו, כעבור זמן קצר הגענו לנמל. הוא הסתכל עלי בחיוך ואמר: "נראה שחיילנו כבר כבשו את הנמל, ויש פה עוד כמה בליסטארות מוכנות לקרב!." ובלי ששמתי לב שמעתי צעקת טרול צווחנית מאחורי. זה היה טרול שאמאן, שיער כתום ומלוכלך מאדמה ושניים ארוכות במיוחד, עניים שחורות כסלע, שריון קשקשים אפור וזול ,ושני גרזנים אם הילה כחולה של שאמאן היו מורמים לאוויר בזמן שהוא הסתער לעברי ללא כל מחשבה. הרמתי את חרבי והתחלתי לרוץ אליו. עד שהבחנתי, שמאחורי הטרול הזה עמד צבא שלם של הורד. מאיש מת מצחין שאוחז שני סכינים קצרים בידו עד לגובלין נמוך קומה עם רובה עצום ונמר שחור לידו. הצבא הגיע גם עם חיות הרכיבה המגעילות שלהם: זאבים, קרנפים, סוסים מתים ואפילו אופנועים. הסתכלתי מאחוריי וראיתי שכל הבליסטאות נלקחו. הסתובבתי במהרה וראיתי שכל צבא ההורד הסתכל עלי. עד שהגיע אורק אחד, האורק לקח צעד אחד קדימה. הרים את גרזנו ואמר בשפה אורקית "הרגו את השרץ של האליינס, אמדר!." התחלתי לרוץ במהרה חזרה לטירה שלנו. אבל לפתע הרגשתי שמישהו או משהו שם את ידו בפי כדי להשתיק אותי ולוקח אותי הצידה, לתוך החשיכה. זה היה האלף הלילית שעזר לי מקודם עוד כשהייתי בטירה של האליינס. הוא לחש לעברי ואמר בשקט: הם כמעט ראו אותנו, הודות לך עכשיו הם יקחו את השטח היקר שלנו. יש לך מזל שיש לי מספיק מקום לאסוף אותך לתוך הגלימה שלי, בלעדיי, היית עכשיו נקרא נשחט על ידי הצבא של ההורד. עכשיו בוא נלך לפני העניינים יהיו גרועים יותר". והלכנו בשקט. "איך קוראים לך?" שאלתי אותו "אדרס אשווייל" הוא ענה לי בשקט. "אמדר את'ראן" עניתי לו. הוא במהרה הוריד את הגלימה משנינו. ואמר "הגענו!". מצאתי את עצמי ליד בליסטראות אדירות ומכונות עצומות. אדרס הסתכל על הבליסטראה הסמוכה לו. חייך ואמר: "נראה שנוכל להיכנס אל החומה, אמדר אתה תהיה אחרי". במהרה, הוא קפץ אל הבליסטראה מסמוך לו וכעבור כמה שניות ראיתי אותו נורה לעבר החומה. החלטתי לעגור אומץ, ועליתי על הבליסטראה. התחלתי להתנשף מפחד, וכעבור כמה שניות, נורתי במהירות אדירה. הרגשתי את הרוח ואת העוצמה כשעפתי, אבל גם הפחד נלחם בתוכי. אך לבסוף למזלי הרב נפלתי בתוך הטירה של ההורד ללא פגע, שכנראה בגלל תופעת הלוואי של הבליסטראה. ראיתי את אדרס הורג חבורות שלמות של אורקים, אנשי-שור וטרולים. הצבא היה רב מדי בשבילו. במהרה שלפתי את חרבי והתחלתי לערוף את ראשם של הצבא וזרקתי את גופותיהם אחד על השני. אך כעבור זמן מה. מצאתי את עצמי מאוים על ידי איש מת שכנראה הסתתר מאחורי כדי לתקוף אותי ושלף את סכינו על גרוני. אדרס ראה זאת במהרה וזרק את אחת החרבות שלו על ראשו של איש המת, הוא במהרה נפל על האדמה, בעודו נשפך דם ירוק ומצחין ממצחו. הרמתי את החרב ומסרתי אותה לעבר אדרס והמשכנו להילחם בשאר הצבא. התחלנו לראות את השער המרכזי מתחיל להיהרס וידענו שעוד תגבורת תגיע לעזור לנו. אבל לפתע, ראיתי שנזרק חבל שנזרק מן השמים לעבר רגלי והרים אותי כלפי מעלה ובעוד ראשי מופנה לאדמה. עפתי למעלה עוד ועוד, תלוי על חבל בין שמים לארץ. ככל שעליתי למעלה התחלתי להבחין שזאת ספינת אורקים שתפסה אותי בתור השבוי שלהם. הם העלו אותי על הספינה. שכבתי בעוד גבי היה מופנה כלפי העץ הקשיח. ראיתי את האורקים שתפסו אותי בתור השבוי שלהם. לכולם היה עור ירקרק ומגעיל ולבשו שריון שחור שכיסה את כל גופם חוץ מידיהם, וגרזניהם היו נמצאים מאחוריהם ומשמאלי ראיתי תותחנים, שבהם יושבים מספר רב של גובלינים למטרה להפציץ את טירת האליינס . כל הגובלינים לבשו חולצות דקות של סמל ההורד: פרסת סוס אדומה ודוקרנית ונקודה עגולה באמצע הפרסה, כובעים אפורים, עגולים וחלודים, משקפיים כחולות כמו של גנום מכונאי מיומן, ובחגורתם הייתה מוסתרת סכין קטנה וחדה. חמשת האורקים האכזריים התחילו להסתכל אלי כעל בשר רוטט, והתחילו לשלוף את גרזניהם ולצעוק מרב אושר. אחד מהם התקרב אלי וכיוון את גרזנו כלפי ואמר בשפת אדם שבורה: "אתה למות היום!" והאורקים התחילו לתקוף אותי. ובעוד הגובלינים שבצד התעלמו מכל השיחה. רציתי לשלוף חרבי, אבל ראיתי שהיא לא נמצאת איתי. החלטתי לחפש את חרבי בזמן שנחתכו בי פצעים קשים בגופי אל ידי חמשת האורקים, אך לבסוף מצאתי אותה, מונחת בקצה הספינה ונראה שכל רעידה קטנה תפיל אותה אל הארץ. ניסיתי להגיע אליה במהרה. בזמן שחמשת האורקים תקפו אותי אם גרזנם. אך נראה שהמצב עבוד, אני כבר חלש מדי בשביל להגיע לחרבי מרוב שהם התעללו בי. האורק החמישי הרים את גרזנו לכיוון ראשי, נראה כי הוא עומד להרוג אותי. אך לפתע, מרוב כעס וייאוש, הצלחתי סוף כל סוף להרים את חרבי!. קמתי במהירות, והנפתי את חרבי ושיספתי את כל חמשת האורקים וזרקתי את גופותיהם מחוץ לספינה, אל הארץ. מיד הגובלינים קמו מכיסאם והרימו ידיים ונראו מפוחדים יותר מתמיד, חלקם קפצו אם מצנחים בגבם וחלקם נלחמו בי. למרות גודלם, הבחנתי בכוחם של הגובלינים כאשר קפצו על גבי ודקרו את עורפי, אבל למרות הכאב הבלתי פוסק הזה הצלחתי להרים אותם ולזרוק אותם מחוץ לספינה, בדיוק כמו שעשיתי לחמשת האורקים הנוראיים האלה. החלטתי לקחת פיקוד על הספינה ולהפנות אותה כלפי הטירה שלהם. דאגתי לקחת מצנח לפני המבצע הנועז. וכך המבצע התחיל. נכנסתי לתוך הספינה ולקחתי פיקוד על ההגה. ובמהרה הטסתי את הספינה לכיוון טירת ההורד. עד שהגעת ליעד. הפנתי את ההגה שמאלה. בהתחלה, הספינה התחילה להסתובב במהירות אבל כעבור כמה דקות טובות, היא התחילה וליפול הצידה ולהתרסק. רצתי לכיוון היציאה, ומבלי לחשוב פעמיים, לקחתי מצנח וקפצתי מחוץ לספינה אשר התחילה להתרסק כלפי האדמה. ופתחתי את מצנחי בעודי מדמם ועייף. הסתכלתי על האדמה וראיתי את הגובה הרב שעפתי. כעבור זמן רב, הגעתי שוב אל הקרקע הטובה. זרקתי את המצנח והסתכלתי לכיוון השאר הראשי, הוא נהרס, ומעל ההריסות נמצאה הספינה שאני פיקדתי אליה, שנראה שהצלחתי במשימתי. עייף ומדמם הייתי אם חיוך גדול על פניי. ראיתי את כל חיילי האליינס מתקדמים לעבר הטירה של ההורד. החלטתי לקום על רגלי ולעקוב אחריהם. צולע אני בעודי מחזיק את היד שלי שנדקרה על ידי חמשת האורקים עוד כשהייתי על הספינה ודם נוזל מפי. כעבור כמה דקות הרגשתי את כל הפצעים נפתחים יותר ויתר והתעלפתי על האדמה ואיבדתי את הכרתי. התעוררתי, וראיתי את אדרס ולידו כומר בן אדם. הכומר הבן אדם היה לבוש בחליפה לבנה וכובע לבן גבוה ומחזיק בידו הימנית שרביט לבנה וכדור צהוב בקצה השרביט. אדרס הודה לכומר והרים אותי, קמתי והסתכלתי עליי, ומיד הבחנתי שכל פצעיי נעלמו וכל טיפה מדמי התפוגגה, ואפילו הספקתי לצלוע. אדרס הסתכל אלי ואמר בהתלהבות: "אתה הפנת את הספינה כלפי השער, זה היה מדהים!. עכשיו צריך רק להרוג את המפקד שלהם ואנחנו נצחנו בסיבוב הזה!" עקבתי אחרי אדרס והגענו אליו. מפקד האורקים, מסביבי עמדו כל שאר חיילי האליינס ובחנו מתי לתקוף. מפקד האורקים ישב בכיסאו הזהוב מדוכדך ונראה כי אפילו לא שם לב אל כל הצבא שמסביבו. הוא היה גדול יותר מכל אורק אחר שראיתי בחיי, גודל על-טבעי, וכנראה שגם כוחו חזק במיוחד. הוא היה לבוש בחליפה אדומה כדם וקסדה שכיסתה את כל פניו חוץ משׂפתו הירוקה. וגרזנו היה מונח ליד כסאו. כולנו התחלנו לצעוק ולהסתער לעברו. האורק נראה מופתע, הרים את גרזנו והתחיל לתקוף. למרות שהיינו כמאוץ חיילים מיומנים, נראה כי הוא גובר עלינו. דקרנו כל חלק בגופו והרסנו את שריונו, אבל המפקד האורקים היה חזק מדי, וגרם למכות אדירות ועצמות ששיספו חיילים שלמים. מעט חיילים נשארנו, פצועים ומדממים. עד שפצעתי אותו מאחור, הוא הסתובב אלי והחל לצרוח צעקה איומה. ובכל כוחי דקרתי אותו בליבו, וחרבי חדרה את כל גופו ואת כל השריון מסביבו. ונגמרה על כך שיצאה מגבו הירוק. הוא החל לצרוח צעקה איומה נוספת ואחר כך הוא התעלף, נראה כי מת בחרבי. דחפתי אותו ברגלי הימנית והוא נפל כלפי הרצפה. כל עשרות החיילים המדממים שמחו וצהלו וחלקם איבדו את הכרתם. עד שלפתע הגיע חייל בן אדם צעיר, לבוש בשריון אפור ובחזיתה סמל בן האדם: סמל האריה והחרבות המוצלבות מאחורי האריה. מאחורי הבן אדם הייתה חרב ארוכה וחדה וגם לה היה את סמל האדם: בקצה מיקום החזקת החרב ובתחילת הלהב היו את סמל האריה. הוא הוציא פתק מחגורתו וצעק: "האליינס ניצחו!". אני, אדרס וכל עשרות החיילים התחלנו לצהול ולשמוח, כולם צעקו: "אל תתעסקו עם אמדר!, אל תתעסקו עם אמדר!". החייל הצעיר נתן לכל אחד מאתנו את טבלת התוצאות, מי הגיע למקום ראשון במספר ההריגות ומי הגיע במקום האחרון. והתברר כי אני הגעתי למקום ראשון פעם נוספת!. כל החיילים הגוססים הסתכלו עליי והתחילו למחוא כפיים בהתלהבות. חתמתי את חתימתי פעם נוספת וחזרתי חזרה לסטורמווינד הטובה. המשכתי לטייל כרגיל מסביב לסטורמווינד. הגעתי למרכז העיר עד שלפתע ראיתי את אדרס רץ אלי ואמר בהתנשפות: " מקום ראשון, עוד פעם!?, אתה חייב להחזיר לי על העצה שלי. יש לי רעיון, מה דעתך אם נלך לזירת המלחמות, נוכל להיות צוות טוב." הסתכלתי עליו בפרצוף חושד "זירת המלחמות?" "כן, כן, שנינו נילחם נגד עוד שתי אורקים מגעילים, והפרס: החיים וההפסד: המוות!" הוא הסביר. החלטתי להצטרף והסכמתי, מיד, קיבלתי בידי פתק בו כתוב אם אני מאשר להצטרף אם אדרס לקבוצת: "האליינס". קיבלתי בידי נוצה עם דיו טרי עליה. במהרה חתמתי את חתימתי, אדרס הסתכל אלי ושאל "אפשר לקבל את הדף כבר". העברתי את הדף אליו. אדרס חתם את חתימתו והדף נעלם!. "עכשיו רק צריך לחכות". הוא אמר בשעמום והתחיל ללכת. כעבור כמה זמן, הופיע מולי אותו פתק בו כתוב האם אני מאשר להיכנס לקרב אם אדרס, ואישרתי, עצמתי את עיני, וכשפקחתי אותם, מצאתי את עצמי בתוך זירה מדברית קטנה וצפופה, בתוך חדר סגור, חשוך וקטן. ראיתי את אדרס לידי, והוא הורה לי: "אנחנו קודם כל הורגים את אביר הקודש ואחר כך את מכשף המוות, אוקיי?, אני יסתתר ואתה תסיח את דעתם, אתה מוכן?" עוד לפני שהבנתי מה שקורה. נפתחו הדלתות. אדרס כנראה נעלם לתוך החשיכה, אכן עשיתי את מה שאדרס ביקש, וקראתי לשתי החיילים. החייל הראשון היה אלף הדם אביר קודש עם פטיש ענקית ומחושלת באור בידו, ושריונו כסוף עם הילה של זהב טהור ולאומת זאת, מכשף המוות, היה לבוש בחליפת אור דקה, ומטה שחור וכדור אדום בקצה. שניהם עקבו אחרי עד שאדרס הגיע מאחורי האביר הקודש וערף את ראשו, האביר הסתובב כמה דקות ללא ראש מסביב לזירה ואחר כך נפל, ובעוד כל דמו יוצא ממקומו הקודם של ראשו. המכשף המוות היה מוקף, הוא במהרה שינה את צורתו לשד אפל. צבע עורו נהפך לצבע לסגול-שחור והוא הצמיח כנפיים מגבו וקרניים אפלות מראשו, וגודלו גדל פי שלושה ממה שהוא היה מקודם. והתחל לתקוף אותי. הוא הרים את שתי ידיו האפלות לעברי, אך הייתי זריז מספיק להדוף את המכה אם החרב שלי, ומבלי שהוא שם לב, חתכתי את בטנו לשתיים והחצי השני נפל. ובעוד החצי הראשון פרץ מכוח כאוטי אפל והמכשף האפל התפוצץ. אדרס הסתכל אליי ואמר: "זה היה אחד הקרבות המהירים ביותר שהייתי בהם!". "טוב זה פשוט היה קל" השווצתי לפניו. קיבלתי חזרה את הפתק וחתמתי את חתימתי פעם נוספת וחזרתי לסטורמווינד והפתק התמוגג לו אם הרוח. כעבור כמה שעות טובות אדרס הגיע אלי, הביט בי ואמר בפחד: "מחר יש את קרב "עין הסערה" ושנינו נבחרנו ללכת לשם, זהו קרב בו הלוחמים הטובים ביותר נלחמים מהאליינס ומההורד" "איך אתה יודע את זה" שאלתי אותו בחשש. "תשאל את מדריך הקרבות הוא יענה לך" הוא השיב בעצלנות. הלכתי לעיר הישנה ופגשתי את מדריך הקרבות. משום מה, הוא תמיד לבש אותו שריון ונראה אותו הדבר בדיוק כפי שנראה כאתמול ושלשום. אבל הפעם, ראיתי אותו יושב על כיסאו ושותה בירה שחורה מהמסבאה הקרובה, בעוד לידו מוצב שולחן בה נמצאת מפה אדירה של כל אזרות' . הלכתי אליו ושאלתי "האם זה נכון?" מדריך הקרבות הסתכל עליי בשמחה. נראה שיכור יותר מתמיד, הסתכל אליי ואמר: "אתה צודק חבר, מחר יש את קרב עין החשכה, בחרתי בך כי אתה אחד הלוחמים הטובים ביותר שראיתי כיום, יותר משאר לוחמים רגילים שראיתי היום שהולכים לקרב וכמעט נהרגים ומפסידים ומנסים עוד פעם מחדש. אתה תוכל להסתדר אני בטוח, חבר!." בעודו מגהק והולך מסביב לביתו סחור סחור ובסוף חוזר חזרה אל כיסאו ונח. למחרת, יצאתי מביתי למרכז העיר ולפתע הגיע פתק ופתאום קיבלתי פעם נוספת נוצה אם דיו בידי. אך הפעם, משאר הפתקים הקודמים, הפתק זהר בצבע זהוב והנוצה הייתי זהובה וכך גם הדיו. חתמתי את חתימתי, עצמתי את עיני והפעם, מצאתי את עצמי בתוך בועה סגולה, ומסביבי הבחנתי שכל האדמה והאבנים היו סגולות, וחלק מן האבנים ריחפו בעודם באוויר. הוא לא נראה כמו מקום רגיל מאזרות', הוא היה שונה יותר. ראיתי את אדרס ושאלתי אותו: "איפה אנחנו?" הוא גיחך ואמר: "אנחנו בדראינור, יקום שני ומסוכן הרבה יותר מאזרות', בהצלחה, תעלה על הסוס שלך ותיקח את הדגל!" "איך אני משיג סוס, והיכן הדגלים?," הוא הסביר בצורה איטית וטיפשית ביותר "את הסוס אתה שורק את שמו והוא מגיע אליך, הבנת?, ואת הדגלים אתה לוקח מאחוריי ושם אותם בשטחים שאנחנו כובשים, האם אתה מבין?" הוא שרק את שמו של חיית הרכיבה שלו, ופתאום ראיתי כי בא נמר גדול ושחור ושאלתי "זאת חיית הרכיבה שלך?" הוא הסתכל על הנמר ושאל "כן למה?". מעולם לא ראיתי נמר שכזה ונורא הופתעתי. אך לבסוף החלטתי לשרוק את שם סוסי. וכך שרקתי "ריודוק!" וחיכיתי, כעבור זמן מה, ראיתי את סוסי הטוב, ריודוק!, נראה כי מוכן לקראת הקרב. לקחתי דגל אחד ואני ראיתי כי הדגל הוא דגל בני האדם: סמל האריה והחרבות המוצלבות מאחוריו. עליתי על ריודוק והבועה התפוגגה, והתחלנו את הקרב!. אדרס הורה לי לעקוב אחריו ולכבוש שטח נוסף, אך זמן שדהרנו, ראינו עוד אורק קוסם דוהר אם זאבו האפור לדרכנו. האורק לבש שריון עור יוקרתי בצבע חום, וכובע בצורת קרניים שכתוב באורקית בסיסית: "כבוד". והיה לו מטה ארוך, ומעוקל בקצהו. האורק התחיל למלמל מילים ועוד רצה מטהו זהר בצבע כחלחל, ובמהרה, הוא הקפיא את אדרס ונמרו!. החלטתי לדהור לכיוונו, והרמתי את חרבי, ובזמן שריודוק ואני דהרנו, וכך גם זאבו האפור של האורק והאורק עצמו, ערפתי את ראשו של האורק בעודו רוכב על זאבו. ראשו נפל על האדמה אבל גופו עדיין רכב על הזאב ומקומו הקודם של ראשו התיז דם לכל עבר. עד שהדם נפסק והאורק התעלף על זאבו, והזאב נעלם. אדרס יצא מן ההקפאה, וראה מאחוריו את האורק שוכב על הארץ ובעודו ראשו הכרות נמצא ממערבה לו. אדרס התפעל והתחיל למחוא כפיים ואמר בשחצנות "נראה שאתה לא כזה רע". והמשכנו בדרכנו. הגענו לשטח האויב וראינו כי שומרים על שטח אלפי הדם: אורק, איש-שור וטרול. האורק לבש חליפת קשקשים כחולה ולידו עמד כלב רעב ובידו החזיק חץ וקשת, האורק נראה כמו קשת מתחיל. הטרול לבש חליפה שחורה וגם כיפה שחורה שכיסתה את רוב פניו, והחזיק מטה אפור, הוא נראה כמו קוסם מקצועי ואיש-השור החזיק ביד אחת חרב קצרה וביד השנייה מגן חום שהגיע לגודלו של איש-השור. שריונו היה אפור וחלוד ושרוט מקרבות עזים, וחרבו זהרה, וכוח של חשמל רקד מסביבה. אדרס אמר לי לרדת מהסוס שלי ולעזוב אותו ולהסתתר מפניהם. אך אני סירבתי ואמרתי לו "אני לא כמוך, אני לא יכול לעזוב את הסוס שלי, לי ולריודוק יש קשר עמוק" "תרד מהסוס ותעזוב אותו, הוא יעלם בסוף ותמיד תוכל לקרוא לו שוב, זה לא באמת הסוס האמתי שלך". הוא לחש בכעס, ואכן, עזבתי את ריודוק לראשונה והסתתרתי עם אדרס, כעבור כמה זמן וראיתי את ריודוק מתמוסס אם הרוח והבנתי שאדרס דובר דברי אמת. אני ואדרס חיכינו ושחלק מן הקבוצה תלך, וסוף כל סוף, הטרול והאורק הולכים לבסיס השני ואיש-השור מגן לבד על השטח. במהרה הסתערתי אליו ונתנתי לאדרס הזדמנות לתקוף אותו מאחור. איש-השור הגן מכל מכה שהכיתי אם מגנו העצום, עד שאדרס דקר את מצחו של השור והסכין עברה דרכו, ובהזדמנות הזאת, זרקתי את החרב והמגן שלו, קפצתי, וחתכתי אותו לשני חצאים, והוא מת. אחרי שהרגנו את איש-השור הבחנתי בחור שחור קטן באדמה בגודל המתאים בדיוק לתקוע פה את הדגל שלי, ואכן, הרמתי את הדגל שלי ותקעתי אותו בתוך החור. ובמהרה, כל הדגלים של ההורד נשרפו ובמקומם עלו דגלים חדשים, הדגלים של האליינס. אני ואדרס חיכינו אם יבואו אויבים או לא. עד שראינו כעדר ענק של צבא הורד מתקדם לעברנו, הלכתי להזעיק עזרה בעוד אדרס נשאר להסיח את דעתם. שרקתי את שמו ריודוק וקיוויתי שהוא יבוא, ואכן, ריודוק בא כמו סוס בוגר ובריא, עליתי עליו והמשכתי בדרכי. ראיתי כי קבוצה גדולה של חיילים מהאליינס מגנים על השטח מפני חיילי ההורד. שאלתי: " אני צריך מכם כמה אנשים שיעזרו לי לכבוש שטח אלפי הדם, אני קרוב לכבוש אותו, אני רק צריך קצת עזרה.!". וכחצי מהחיילים שנלחמו על שטח עברו לעזור לי ולאדרס. וכך הגענו. ראינו את אדרס פצוע ומדמם, וקראתי לכל הצבא ההורדי לבוא ולעגתי אליהם בשפה אורקית בסיסית "בואו, בואו, חלשים, האם אתם מוכנים להפסיד?." לפתע, כל הצבא הסתובב והסתכל לעברי וכעבור כמה שניות, החיילים צעקו והתחילו להסתער עלי ועל כל שאר החיילים. זה היה קרב קשה, הרבה חיילים מהאליינס וגם מההורד נספו באותו קרב, אך בסוף נשארה כמות מזערית ביותר של צבא ההורד לאומת האליינס שבה יותר חיילים שרדו, שיספתי את גרונם של כל האורקים שראיתי, דקרתי כל איש-שור שעבר מולי, זרקתי כל גובלין שאיים עלי אל התהום שבעין הסערה, ושחטתי כל איש-מת שתקף אותי. כבשנו את השטח, אך לפתע ראיתי אל אדרס יושב בצד, מדמם וצוחק, ניגשתי אליו ושאלתי "מה קרה?" "מה אתה חושב, תסתכל אלי, אני מת" הוא זעק בעודו צועק מכאבים. במהרה קראתי לכומר הקרוב ביותר, שהיה במקרה כומר גנום: שיער סגלגל, עיניים גדולות וחומות, לבוש אם חליפה לבנה יקרת ערך ומחזיק ביד אחת שרביט קצרה ובקצה שלה צלב וביד השנייה ספר הנראה כמו ספר תפילה. ביקשתי ממנו לנסות לרפות את אדרס, אך זה לא עזר. שאלתי עוד כומר קרוב שבמקרה היה כומר בן אדם. שיער בצהוב ועיניים כחולות, לבוש אם חליפה אדומה וססגונית, כובע ארוך ורחב ואחז מטה לבן ובקצה סמל הצלב. המטה היה עצום, כבגודל אדם רגיל. ביקשתי גם ממנו לנסות לרפות את אדרס אך גם הוא לא הצליח. ובסוף ביקשתי מכומר האחרון לנסות לרפות אותו, כומר גמד, שיער וזקן כתום ועיניים ירוקות, לבוש אם חליפה סגולה ארוכה, ואוחז בידו שתי אבנים ובאחת כתובה סמל הצלב ובשנייה את סמל הריפוי שמייחד את הכמרים ואת כל שאר המרפאים. אך גם הוא לא הצליח לרפא את אדרס, ניגשתי אל אדרס שוב ואמרתי לו בצער וביגון "נראה שאתה לא תשרוד את זה..." הוא הסתכל אלי בחיוך ואמר "כנראה. תמיד רציתי לדעת מה קורה אם מתים, לאן הולכים, כנראה שעכשיו אני עומד לדעת. צעקתי אל אדרס "לא למה עכשיו, למה חשבתי להשאיר אותך אם ההורד אני כזה נבון" הוא ענה "אתה באמת נבון, מזל שאתה סוף סוף יודע את זה. אבל ראיתי איך אתה וכל שאר חיילי האליינס נלחמתם, וזה באמת קרב שראוי לשבח, זה היה קרב אגדי..." ואדרס נשאר במקום ובעודו מדמם ופצעיו היה רבים ועיניו פתוחות כמת. "לא!" אני צעקתי לשמים ואמרתי "אני עוד ינקום!". ולקחתי את דגל בני האדם שהיה לא אדרס עוד כשהוא לקח בתחילת הקרב. הורתי לכל חיילי האליינס לתקוף את השטח האחרון של ההורד, הריסות של פל-ריאבר. וכך כל חיילי אליינס הגיעו כדי לכבוש את השטח האחרון. וכך כל חיילי האליינס הסתערו על השטח האחרון. הקרב היה קשה וכמעט בלתי אפשרי, היו אורקים רבים שתקפו מסביבי, אך הצלחתי להתגבר בכך שדקרתי כל אורק דקירה אחת שהרגה אותו והשארתי את הגופות על הארץ, אך לבסוף הגיע האורק שהנהיג את כל שאר הצבא. היה לו שריון זהוב עצום בגודל של כשלושה אורקים וגרזן עצום עוד יותר בהם הוא השתמש. נלחמנו נגדו בקרב קשה הרבה חיילי אליינס נספו, אבל גם לא מעט מהצבא של ההורד. החיילים נהרגו אחד אחרי השני. עד שהיחידים שנשארו אלה היו אני ומנהיג הקרב של האורקים.וכך הקרב התחיל. הוא זרק עלי את גרזנו אך אני הייתי זריז מספיק והתחמקתי. אני קפצתי לעברו וכיוונתי את חרבי עליו אך הוא הדף אותה אם שריונו והתגלגל מסביב לקח את גרזנו ודקר אותי ברגלי. אני החלטתי לכוון ללבו אך הוא המשיך להגן. עד שהצלחתי לפגוע בחלק חשוף של ידו ודקרתי את חרבי, וסובבתי אותה לאט לאט כדי שירגיש את הכאב שהוא יצר, וכך ערפתי את כך ידו הימנית אך הוא עדיין לא ויתר. הוא הסתער לכיווני ושיסף אם גרזנו בידו השמאלית והעיף אותי עד לסוף לשטח. הייתי על הארץ וחרבי הייתה רחוקה ממני. הוא הגיע והרים את גרזנו אם ידו השמאלית לעבר ראשי, לא היה לי מה לעשות, נראה שגורלי נחרץ וכזב. הוא הניף את חרבו לעברי, אך אם כל הכעס שהיה טמון בי, התחמקתיוהרמתי את חרבי בזריזות והנפתי אותה לעבר האורק והתחלתי לצעוק "זה בשביל אדרס!" ובזריזות דקרתי את בטנו. "זה בשביל כל החיילים שהקריבו את חייהם למען סטורמווינד!" ובצורה מדויקת ביותר, חתכתי וגרמתי לפצע אדיר ברגלו הימנית." וזה בשביל סטורמווניד!" והנפתי את חרבי בכוח בלתי יאומן לעבר צלעו הימני וגרמתי לחתך עצום. האורק צעק זעקה איומה של כאב שגרמה לאוזניי לדמם, הוא זרק את גרזנו אל בטני והעיף אותי אחורה עד לקצה השטח. האורק התקדם לעברי ולקח את הגרזן שלו, הוא הסתכל עלי והתחל לצחוק, והניף את גרזנו לעבר האוויר, אבל אני הרמתי את חרבי במהרה, וכך, גרזנו וחרבי התחככו זו בזו, ואני לאט, לאט קמתי ועמדתי בעודי פצוע ומדמם, והרמתי את חרבי ודקרתי אותו בידו שמאלית. הוא דקר אותי אם קצה גרזנו ושיסף את רגלי השמאלית. למרות שהיית לי רק רגל אחת. לא ויתרתי והלכתי על כך שהנחתי את חרבי על הרצפה בתור רגל חלופית. האורק הסתכל אליי, וירק לעברי, אני הסתכלתי אליו במבט זעוף וצעקתי "לתקוף!" וקפצתי אם רגלי היחידה על האורק וערפתי את ידו השנייה. האורק נפל על הארץ בעוד ידו מדממת למוות והוא זועק בכאבים. חשבתי שחיסלתי אותו, אבל לפתע, הוא קם, ובעט אותי לאחורה, התנגשתי באבן סגולה ועצומה. ובעוד האורק מורח את דמו שהותז על שריונו על האדמה. מדמם, פצוע וחסר רגל, הרמתי את חרבי לאט לאט והחזקתי בה וכיוונתי אל ראשו מרחוק. ובסוף זרקתי את חרבי לעברו, ומבלי שהאורק שם לב, הוא שמע את הרוח נחתכת מאחוריו, לכן הוא הסתובב וראה את חרבי מגיעה לפניו. החרב הגיעה אל האורק ועברה דרך כמעט כל פניו. חייכתי חיוך גוסס. קמתי, והוצאתי את החרב שלי מהפנים המגעילות של האורק ודקרתי את פניו שוב וצעקתי "זה בשביל אדרס!" ושוב דקרתי את פניו וצעקתי "זה בשביל כל החיילים של האליינס שנהרגו בכל הקרבות הללו!" ושוב דקרתי את פניו וצעקתי "וזה בשביל סטורמווינד!". הוצאתי את החרב מפניו והלכתי לאמצע השטח פל-ריאבר בעודי מדמם וגוסס, ומוציא מאחורי את דגל בני האדם שלקחתי מאדרס כשמת. ותקעתי אותו בחור באמצע השטח של פל-ריאבר. ולפתע, הגיע חייל אליינס צעיר וחייל אורק זקן ושניהם צעקו שפת אדם ובשפה אורקית: "האליינס ניצחו!" שני החיילים נראו כמו בכל קרב אחר שהם מודיעים הודעה שכזאת. החייל הצעיר נתן לי את הפתק והתברר כי אני זכיתי מקום ראשון, עוד פעם!. חתמתי את חתימתי וחזרתי חזרה לסטורמווינד. וכשהגעתי לסטורמווינד, ראיתי שכל פצעיי נעלמו ודמי התפוגג אם הרוח ורגלי חזרה למקומה ושריוני וחרבי, לא נשרטו אפילו פעם אחת. ומאז החלטתי לפרוש מקרבות. הלכתי למדריך הקרבות בעיר הישנה. הפעם, ראיתי את המדריך בודק את חרבו ומסתכל עליה עד כמה היא חדה, ניגשתי אליו ואמרתי לו: "האם ראית את הקרב האחרון?" "כן!" הוא ענה בגאווה "זה היה אחד מהקרבות המדהימים ביותר שראיתי בחיי, רק אתה נשארת בחיים, ורק אתה ניצחת!" הוצאתי את החוזה מהתיק שלי שריודוק סחב איתו והוצאתי את החוזה שחתמתי והנחתי אותו על השולחן בביתו של מדריך הקרבות ואמרתי לו בפירוש: "אני עוזב." מדריך הקרבות הסיר את עיניו מבדיקת חרבו והסתכל עלי בתדהמה "אבל אמדר..." "לא, כל כך הרבה אנשים נהרגו רק בקרב הזה, רק בקרב אחד!, ועוד אני זוכר שבאתי כדי להתחרות לקרבות נחמדים, קצרים ומרעננים ולא קרבות שמדוברים על הריגת עשרות אנשים וקרבות על החיים ועל המוות. תחשוב על המשפחות של אותם אנשים, איך הם יתמודדו אם זה, והכל רק בשביל שאנשים יסתכלו על הבאר ויראו איך אני נלחם ומהם הכישורים שלי ומהם היכולות. אני פורש!" מדריך הקרבות הניח את חרבו על שולחנו בו עדיין מונחת מפת אזרות' ואת החוזה מהתיק שלי ואמר בחשש: "טוב איך שאתה רוצה, אלה החיים שלך, אבל אל תשכח אותי ואת כל הקרבות הללו, זה יעזור לך. בהצלחה בדרכך. וזאת היית הפעם האחרונה שראיתי את מדריך הקרבות. למרות שעזבתי את אזורי הקרבות. אני עדיין מתגעגע לימים בהם כל תושב מסטורמווינד הכיר בי וראה אותי כגיבור. אך יום יבוא ואני יקבל את הכבוד ואת התהילה המגיעים לי. כעבור שנה הלכתי ברחובות סטורמווינד, כרגיל. עד שלפתע ראיתי שלט הכתוב בו "רוצים להיות הגיבורים החדשים של האליינס??? כי האליינס צריך אתכם! בוא ותתפסו את האלף הבוגד אילידן אשר חזר מהאדמה למקדש השחור. רבים שמעו אל אימתו ועל מעשיו אבל אולי אתם תוכלו להרוג אותו! תצטרפו עוד היום למבצע נועז אשר יכלול דם, עוצמה, מכות, אקשן וגבורה." וכך הכל התחיל.
!WARNING! TROLLS ON THE ROAD נערך לאחרונה על ידי yehonatan3 בתאריך 21 יולי 2013, 15:55, נערך 2 פעמים בסך הכל.
חזור למעלה |

david |
נושא ההודעה: Re: המסע של אמדר 2 פורסם: 20 אפריל 2013, 22:18
שומר הדם הצטרף: 24 ינואר 2013, 16:12 הודעות: 105 עשה לייק: 52 פעמים קיבל לייק: 3 פעמים הדמות הראשית: eitans קלאס: Druid
סיפור יפה מאוד , ורעיון גאוני ( איך שאתה מספר על הבאטל גראונדס) אבל יש די הרבה שגיאות כתיב , וגם אתה עובר נושאים מהר מדי אז פשוט לפני שאתה מפרסם משהו תעבור עליו פעם אחת ותתרן את מה שצריך. והרעיון של הסיפור עצמו גאוני ואחלה סיפור.
חזור למעלה |

הצג הודעות החל מה: מיין לפי

| [ 2 הודעות ] |

כל הזמנים הם UTC + 2 שעות [ שעון קיץ ]

#### מי מחובר
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ואורח אחד

| אתה לא יכול לכתוב נושאים חדשים בפורום זה אתה לא יכול להגיב לנושאים קיימים בפורום זה אתה לא יכול לערוך את ההודעות שלך בפורום זה אתה לא יכול למחוק את הודעותיך בפורום זה אתה לא יכול לצרף קבצים בפורום זה

חפש: |
עבור ל:

﻿