The Wayback Machine - https://web.archive.org/web/20140803105036/http://www.gamadia.co.il/forum/viewtopic.php?f=56&t=3610

התחבר הרשמה | שאלות נפוצות חיפוש רשימת ה-likes

|  | עכשיו 03 אוגוסט 2014, 12:50 |

הצג נושאים פעילים | הצג נושאים ללא תגובות

כל הזמנים הם UTC + 2 שעות

## וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון.

| [ 10 הודעות ] |  |

מחבר | הודעה
--- | ---
nebi |
נושא ההודעה: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 01 אפריל 2013, 15:05
מנהל גלובאלי הצטרף: 11 יולי 2011, 19:04 הודעות: 536 עשה לייק: 274 פעמים קיבל לייק: 106 פעמים הדמות הראשית: Shamshamen שרת: The Maelstrom PvP
פרק 13 התחושה הקשה מכל היא המוות. המחשבה שריחפה לה , לפחות לזמן מה, וגרמה לאמונה העצמית שלו, שהמוות אכן קרוב. הוא באמת האמין בזה. בכל מאודו. בכל ליבו. יתרה מכך, הוא ידע זאת. אך הכאב, כמו גם הסליחה ,מכפרת על הכל. באותו הרגע. באותה השנייה בה ראשו הסתחרר ועיניו נעצמו ונפקחו לסירוגין, כאשר הפיצוץ הבזיק בקול רם, וגור חזר לעולם, אז הוא הבין. אז הוא ידע. ואז, הוא נכנס לעולם האחר. העולם שלהם. היה זה מחזה אימתי, חש בתוכו הגמד. מעשה שיסופר רבות עליו בסיפורי האגדו, אם איי פעם יוכלו להעביר זאת כמורשת, לדור הבא. מורשת שתחקק, אם יצליחו כמובן, מורשת על הצלת העולם, והבסתו של גור. אך הוא לא יהיה שם, ידע. המוות בא לקחתו. חברתו של השאמאן חסרה לו. הבין. שיערו הלבן, השופע, מתנופף לו ברוח הערבים. מעולם לא שאל אותו לגבי השיער. חשב. האם הוא נולד איתו? או שאולי זוהי מחלה מולדת שהתרחשה בילדותו. מעולם לא חשב על זה. כעת הצטער. גם חברתו של הכהן הקשקשן נדמתה כמחזה רחוק כעת . הוא דמיין את פניו העגולות ומלאות ההומור של הכהן, מחייכות בהנאה בעודו מביט בננסית. אח.. נטאביט. הננסית זהובת השיער ומלאת החן. לעולם לא יזכה להשתגר דרך קסמייה הלא מדוייקים שוב. כמה היה הרוצה. והלוחם? הצייד? הדרואיד? כן...גם חברתם תחסר לו בעולם הבא. חברים. מעולם לא חשב שיהיה לו כאלה. האם ינדוד כרוח? או שאולי נפשו הייגעה תמצא את הנחלה בארצות השממה. הוא דמיין את הפונדק האהוב עליו. מעולם לא יקח את הפלאדין לשם, כמו שהבטיח איי שם בעבר, כשעוד שתו לשוכרה בפונדק בראמקאהן. אכן, הימים האלו יחסרו לו. החברים הללו יחסרו לו. החברים. עצם ההבנה, הכאיבה לו אף יותר מן הכאב שבמוות. היו לו חברים. והוא אכזב אותם. הוא אכזב את כולם. דמעה בודדת זלגה לה לאיטה מעיינו, משאירה שובל רטוב על פניו. יד רכה ליטפה את לחיו. ידה רכה וחמה. מנגבת את הדמעות. יד של אמא. הוא הרים את עיניו באיטיות, והביט בדמות. שערה היה שופע. ועיניה חמות. הוא לא יכל לעמוד את גילה, שכן כמו שלא ניתן למדוד את גיל הרוח, כך גם גילה היה נצחי כמו שהיה מופלג. היא הייתה גמדה, כמו גם ננסית. אך גבוהה כבת אדם, בעלת אוזניים כשל אלף. ברגע שהרים מבטו אל פניה שוב, היו דומות הם לפני טרול או אולי אורק. משתנה ללא קץ, הביטה היא בפניו. "מי את?" לחש קלות. היא חייכה ואחזה בידו ברכות. כוחו החל חוזר אליו. "האינך מזהה? בני...." תשובתה הדהדה בחלל הרחב. באין-סוף ששרר מסביב "אם כל חי..." לחש ונשימתה הדהדה את התשובה. "כך הייתי נראית בתחילת כל הדברים.." "תחילת כל הדברים?" לחש מתקשה לחבר מחשבות בראשו לנוכח יופייה. "....בתחילה היה רק גור....." לחשה כמדקלמת, ורותח הביט בה מהופנט "ולאחריו, כל הדברים. אם ישכילו. ולכשיילך...ישארו הכל.... וידם הוא." לחישתה נשמע ברקע הלבן. והאין סוף התקווץ למראה האם המהלכת בו. הגמד הביט בה ומוחו נדם. לפתע הוא התעורר ממחשבתו, התנער קלות וראה את האם לידו. "החלמת חלום?" "סיוט" לחש. "ואני חושש שהוא הפך למציאות." פניה היו מוטרדות מעט, אך עד מהרה חייכה חיוך מרגיע. "ומדוע שתחשוב כך רות'ח, קוטל מלך השדים. אגדתך מסופרת זה מכבר. האחד שהרג את השד הגדול. אך השדים אינם יותר מאשר מהות הרוע. ועם רוע, כמו עם פחד מן החושך, ניתן להתמודד." היא חייכה לעברו ושערה הארוך והבוהק התנודד לעומתו. "אך איך מתמודדים עם יצור כגור? יצור שמכיל את הכל מהכל?" הרוצח התבונן בה וקמטי דאגה נכרו על פניו. היא, לעומתו, בקלילות אופיינת לטיטאנית, חייכה לעברו וקרבה את פנייה לפניו. "בדרך היחידה בה ניתן לעשות זאת. להרוס את הכלי" "הכלי?" לחש. והיא הנהנה. "הגיע הזמן, רות'ח הצעיר, שתבין את הכל." אצבעה הארוכה, העדינה, נגעה במצחו והוא הרגיש חום קל, שהתפשט אט אט בכל גופו, ואז, בן רגע, הוא כבר לא היה שם. גרניאריין. כפר קטן במערב קלימדור. 300 שנה קודם לכן. אם חשב הדרניי חמור הסבר, שהסופה תשכח ולו במעט, טעה טעות חמורה. ככל שהתקדם, כך גברה עוצמתה של הסערה, וטיפות הגשם התרבו. "החזיקי מעמד נאבריה" לחש נבימן והחל צועד במהירות. הדרניי החסון, אשר כתפיו העבותות היו גדולות כבולי עצים, התקדם בצעדי ענק, ספק גורר ספק מושך, את עגלת האל'ק אחריו. הפילה הגדולה, אשר מתה מהמסע הממושך והקודר שבעלייה הכתיב, נירקבה כעת בצידי הדרך או לבטח נאכלה כבר על ידי אוכלי הנבלות. אך לנבימן לא היה הזמן להרהר בכך. לא היה לו זמן להתאבל על החיה הנאמנה. מרחוק, החל מזהה הדרניי הגבוה, את אורות הכפר. "כמעט הגענו אליו" לחש לדרניית, שישבה בתוך העגלה, אוחזת בבטנה התפוחה. "מהר...." לחשה בקול תשוש ומלא כאב. נבימן, הגביר את קצב צעדיו עד כי ניתן היה לחשוב שרץ הוא, מדלג בין השבילים המרותשים, ונלחם ברוח העזה. הוא צעד לארוכו של הכפר, עד שהגיע לבקתה הצפונית, המבודדת והמרוחקת ביותר. אז, חבט הוא על הדלת בעוצמה. "מי שם?" זעק קול מבפנים. "אנו מבקשים עזרה. בבקשה" הדחיפות שבקולו הלחיצה את הזר, שפתח את הדלת והביט בזוג במבט עוין. "אינני עוזר" הוא הביט בבטנה התפוחה של הדרניית, "או כהן. חפשו עזרה במקום אחר." הדלת החלה נסגרת ואז לחש נבימן. "בבקשה אין לנו מקום אחר ללכת אליו" דבר כלשהו במבע פניו של הדרניי שכנע את האדם הזקן, שפתח את הדלת. "בסדר אם כך. הכנסו מהר". הם נכנסו והאיש סגר אחריו את הדלת, ולאחר מכן נעל את בריחה. "הניח אותה שם" הנחה אותו הזר ונבימן מיאן לציית. "יש לה מיחושים וכאבים ו...." החל לומר אך הזר קטע אותו במבט יהיר. הוא ליטף את בטנה הטפוחה של נאבריה ולחש "לפחות בן שמונה ירחים, אולי תשעה, ליבו אינו יציב. נשימותיו כבדות. לצערי אם לא נוציא אותו עכשיו לאוויר העולם, לא ישרוד. ואלי אף כך נעשה לו חסד. ילד זה יוולד חולה. נכה, בעל מום." אמר ומעט הצבע שהיה בפניו של נבימן נעלם כלא היה. הוא שקל את דברי הזר. "אבל זה ילדנו...." אמר והזקן הנהן בעצבות גלויה. "נבימן," לחשה נאבריה "אהובי, אני רוצה אותו. אני אקבל אותו עם כל פגם. רק שיהיה איתי" הדרניי החסון, עובד האדמה, הביט באשתו והנהנן. "אנחנו מסכימים. עשה ככל שתוכל אדוני" הזר הנהן. וחכך את ידיו. ואז לחש לנאבריה "זה לא יהיה נעים" והחל לעבוד... התינוק מיאן לצאת, ועל אף כל עוצמתו, לא הצליח הזר למשוך אותו החוצה. "הוא מלופף סביב טבורה" אמר "איני יכול למשוך אותו החוצה ולהשאיר אותה בחיים" הדרניי, מזיל דמעה לחש "לא בבקשה תגרום לה לחיות, בבקשה, לשניהם" הזקן הניד בראשו לשלילה ואמר "אין ברירה ידידי. עלייך לבחור." "לא בבקשה, אמור לי שלא איני מסוגל," יבב האיכר ומבע של צער הופיע על פני האיש הזר. "אולי יש אפשרות. המתן." הוא עצם את עיניו ומלמל מספר מילים, בעוד נבימן מביט בו בעיניים מקוות. נאביריה צרחה מכאב בעת שעשה זאת, ואז, נעצמו ענייה. צרחתו קורעת הלב של נבימן נשמעה בכל האזור. כשהזקן אחז בידו, כאשר ידו השנייה אוחזת בתינוק קטן ומצווח, בעל שיערות קצרות ולבנות. "היא חיה" לחש הזר "רק מותשת.". נבימן אחז בעובר הזעיר והתיישב ליד אשתו מלטף את ראשה. היא פקחה את ענייה והביטה בו בעיניים אוהבות. "הוא חי" אמרה "הוא חי". נבימן הנהן באושר ואז פנה אל הזקן. "האם איי פעם אוכל לגמול לך על כך.??" שאל בכוונה אמיתית. הזר רק חייך ואמר "יום יבוא ותגמול. יום יבוא ." הילד הקטן בעל השיער הלבן הארוך, רץ במהירות, רודף אחרי הארנב. הארנב היה זריז, אך הזעטוט בעל השיער הלבן, היה מהיר בהרבה מבני מינו המגושמים. הדרניי הינוק, זינק מעל סלעים ועצים נפולים, במהירות שלא הייתה מביישת אלף, עד אשר עיניו לכדו את הארנב ותחרות המבטים החלה. אז בצרחה, זינקו שניהם,בעוד הדרניי הצעיר מנסה לתפוס את האנרב החמקמק בין אצבעותיו, מכשנכשל, זעק ביאוש ורוח אדירה העיפה את הארנב אשר פגע בחלקת סלעים סמוכה ונהרג. "ארנבי הפסיד" צרח בשמחה העולל "ארנבי הפסיד" . הוא התקרב אל הארנב וקולו נסדק בראותו את פרצופו השבור של הארנב. "ארנבי ?" הוא החל בוכה בקול גדול, בצרחות כאב אמיתי, חש את הכאב של הארנב כשנשימתו פקעה מעוצמת המכה . "אל תמות ארנבי אל תמות!" "כמו שאמרתי, כישרון רב" אמר האיש הזקן, בעל מוט העץ, שעורב מגולף בקצהו. בין העצים, עמד האיש, ולידו דרניי קשיש, יולדריס- זעםאש , שמו, ראש מסדר-טבעת העפר, אשר הביט בילד הצעיר והנהן. בהתקרבו אל החבורה הבחין הנער המיוחד, המבודד, בדרניי היפה, אואולה, שאהבה נפשו. הוא אינו מעיז להתקרב אלייה, משכן ידע את חברתה. הלו היא מסתובבת בחברת הקשוחים שבמתלמדי מסדר הפלאדינים של האקסודר, והיא בעצמה קוסמת מוכשרת. אז מדוע שתסתכל אל דרניי לא מוצלח, שאינו מחובר לשום מסדר, ושכנראה יהיה עובד אדמה כמו אביו? שאמשאמן נשם בכבדות, ניגב זיעה ממצחו והסתובב. כשלפתע, יד חזקה אחזה בכתפו. "היי כלומשאמאן" לעג לו רוג'ו, אחד ממתלמדי הפלאדינים ומנהיג החבורה. הכל צחקו, אפילו אואולה. הדרניי לבן השיער הביט בו בשנאה. "אל תקרא לי ככה רוג'ו." הפלאדין המתלמד גיחך, והתבונן בחבריו בביטחון. "ראיתם? הכישלון אזר אומץ" הוא הסתובב לעבר שאמשאמן והמשיך בהקנטותיו. "ומה תעשה אם אני לא אפסיק? תרוץ לבכות לאמא?" דמו של הנער בער בו. הוא חייך קלות, למרות שידע שהם רבים יותר, למרות שידע שהכל שם מיומנים ממנו, וחלקם אף גדולים ממנו בגוף, הוא הנחית אגרוף רב עוצמה על פניו של רוג'ו שנראה מופתע. אז, החלה להתפתח התגרה. בתחילה, נלחמו שני הנערים זה בכוחו של זה, הודפים האחד את השני, בוחנים את עוצמת הזרוע. הפלאדין היה חזק יותר, גבוה יותר במקצת ושרירי יותר בצורה ניכרת, אך זעמו של הנער לבן השיער לא ידע שובע. ונראה היה שהוא מנצח. אז, התערבו ארבעת חבריו של רוג'ו ובכוחות משותפים הדפו את הנער המתפרע לאחור אוחזים בו בזרוע איתנה. רוג'ו החבול קם בזעם, ולמרות תחנוניה של אואולה, החל חובט בבטנו של שמאשאמן חסר האונים. הכאב היה נורא, אך לא כמו ההשפלה, חוסר האונים, ויותר מכל, המבט המרחם על פניה של אוהבת ליבו, אואולה. זעם בוער החל לפעפע בתוכו. אש יוקדת. עיניו החלו לבעור, ומבלי לדעת איך, מבלי לחשוב כלל, ירה הדרניי לבן השיער הלם אש לעברו של רוג'ו, הנער החל בוער, בורח מפני האש כמו גם מפני הדרניי הזועם שהביט בו בעינים לוהטות, מוכן להורגו. האחרים, מיהרו לעזוב את הנער הסורר, ולחפש מקלט מאחורי מנהיגם. הזעם אחז בו ודבר לא נתן לו להפסיק. לא תחינותיו של רוג'ו או בכייה של אואולה. שמאשאמן הרים ידו, מתכונן, לשחרר שוב את זעמו, להוציא פורקנו החוצה, על אלה שהרעו לו כל כך במשך השנים. והלם נוצר. אך לפני שפגע, גל אוויר חם שתף את השאמאן והעיף אותו אחורנית. נחיתתו הקשה על הרצפה, ניערה אותו מערפול החושים שאחז בו. הוא הביט הצידה וראה שההלם –אש שיצר, עף גבוה לשמיים ולא פגע באיש. מבט מהיר הצידה הבהיר לו כיצד קרה הדבר. דרניי מבוגר עמד שם. חובש מסיכת זאב ועיניו נוצצת מבעדה. "בוא אחריי שאמשאמן, בנו של נבימן." הוא הסתובב והחל לצעוד כשהנער הצעיר, נשרך מאחוריו. עיניו של רות'ח נפקחו בהפתעה. אם-כל חי הביטה בו וחייכה. "שאמשאמן" הוא נראה נפעם. "ככה... הוא.... " האם הנהנה קלות. "ואמרה, עד כה הבחנת רק בשלבי ההתבגרות של השאמאן הצעיר. המשך להביט ידידי. המשך ללמוד. כי דרכו של השאמאן מצטלבת בדרכך וגורלכם נשזר הרבה לפני פגישתכם הראשונה בסטורמווינד. הגמד נראה מופתע תחילה אך אז הנהן. "אתה מוכן, גמד קטן?" הוא הנהן. "אם כך, חזור, רות'ח קוטל-אדון כל השדים, לעולמו של החצי השני בעלילה שלנו. לחצי השני בחייך" ואז, בנגיעה קלה במצחו, הוא צנח שוב, לחשיכה. השאמאן לבן השיער , צעיר בשנות העשרים לחיו בלבד, עמד על גבי עמוד אבן גדול וגשם זלעפות יורד סביבו. "האם זה נחוץ אדון?" שאל את יולדריס- זעםאש והתבונן בו במבט נוקב. "זה נחוץ" ענה הדרניי המבוגר. "כעת, לפי הוראותיי. אש" השאמאן הצעיר ירה הלם-אש מידו. "אוויר" כעת שיחרר גל אוויר חזק. "אדמה" האדמה רעדה מעט בעת שקסמו של שאמאשמן פגע במטרה "אש" לאחר כמחצית השעה, הורה יולדריס לשאשאמן לרדת מהעמוד, הוא הושיב אותו ליד המדורה, בכדי להתחמם מעט, והחל מרצה לו. "עולם הרוחות הוא עולם עשיר בנשמות. עולם הטבע. העל יענו לקריאתנו, אם נדע לבקש. " נשימותיו של השאמאן המבוגר נעשו איטיות יותר ויותר. "הטה אוזנך לרוח, שאמשאמן, הקשב לה רוב קשב. מצא בתוכך את הכוח לאגור את האש. את העוצמה לבקש את המים. לכבד את החיים. מצא זאת ותמצא את עצמך." השאמאן הצעיר הנהן. הוא הבין. הוא ידע. וכך, החל מדבר עם היסודות. שאמשאמן עמד לבדו בין העצים. התרגול היה ארוך מהרגיל, ונראה כאילו נמשך ימים. יולדריס נעלם זה מכבר, וכעת נשאר השאמאן הצעיר לבדו, עומד בחשיכה. רעש רחוק נשמע והדרניי התעלם. נשימותיו הרגועות התנו את קולות היער סביבו בעדנה רכה. הכל דמם מלבד דוב האורסרינג שעמד מאחורי הדרניי . אך השאמאן לא ראה אותו. וכאשר ראה אותו, היה כבר מאוחר מידי. הדוב הרעב זינק לעברו, פיו מלא בריר, מזהה טרף קל ואינו מוגן. אך השאמאן לא היה טרף קל כמו שחשב הדוב תחילה, במהירות מדהימה, זינק הנער מעל הדוב והחל פותח בריצה כשהדוב ממהר אחריו. שאגותיו של הדוב הרעידו את היער, מרחיקות גם את האמיצה בחיות מן המרדף. השאמאן קליל הרגליים זינק מעל גזעי עצים נפולים והביט בדוב הגדול, אשר החל סוגר את המרחק מאחוריו. במהירות, פלט קללה בשפתו, וירה "הלם" קרח לעבר רגליו של הדוב. המתקפה פגעה ברגליו של האורסרינג והאטה אותו, אך לא עצרה אותו והדוב השתחרר ממנה במהרה. רעש של שאגת דרקון נשמע ממעליי היער ויללת זאב, אשר הסיחו את דעת השאמאן מן הדרך שמלפניו, דבר שמנע ממנו לראות את הענף הבולט אשר בו נתקל. גלגולו נמשך מספר רגעים שלאחריהם נחבט ראשו בגזע עץ והוא החל מדמם. בנסיון נואש לעמוד על רגליו, ולפחות למות נלחם, רעד השאמאן הצעיר, והרים ידיו בהתגוננות. בלא שליטה על גופו, רעד שאמשאמן מאימה. "יולדריס" זעק, אך השאמאן המבוגר נעלם. "אדון!" "הצילו" צרח אך הישועה לא הגיעה. שנייה בודדת לפני שחיו הגיעו לקיצם, זינקו שני זאבי ענק מן הצללים, והחלו תוקפים את הדוב, מרחיקים אותו מהנער הפגיע. שיניהם חשופות, הילה כחולה קלילה סביבם. הדוב המובס, נהם קלות והחל נסוג, משאיר את "הטרף" לשני הזאבים הגדולים. השאמאן הרים את ראשו והביט בעיני הזאבים, מאמין שהחליף טורף אחד באחר. אך הזאבים, להפתעתו, החלו מלקקים את פניו כאומרים "אל דאגה. אנחנו כאן". שאמשאמן הביט בהם וידע. הם חברים. הוא עצם את עיניו והתכרבל, כששני זאבי הענק שומרים משני צדדיו. וכך, בפעם הראשונה בחיו, היו לשאמאשמן בנו של נבימן, חברים. **************************************************************************************** השאמאן לבן השיער הביט בגמד הקטן, הגנב, הנס על נפשו. מאחוריו, רצו להם מזיעים ומתנשפים רוג'ו וחבורתו, מנסים לשווא לתפוס את הגמד. "עצור אותו שאמאן!" צרח הבריון והטה מבטו לגמד. "עצור אותו אדיוט הוא גנב את קמע ההגנה שאבי הביא לי!" השאמאן הביט בו בקרירות ואז אמר "אינני מבין כיצד זאתי בעיה שלי?" הגנב, הביט בו במבט אומר תודה, ונעלם בצללים. הפלאדין וחבורתו, לעומתו, עצרו מתנשפים והביטו בשאמאן לבן השיער, המוזר, במבטי שינאה. "נבון! אתה יודע מה עשית?!" הוא צרח על השמאמן, אך זכרון עוצמתו הנסתרת של שאמשאמן הרתיע אותו מלעשות דבר מה נוסף. "כעת הכפר עומד ללא הגנה!!" השאמאן חייך חיוך מלא רוע. "אם כן כדי שתספר לאביך איך נתת לגמד קטן ולא מסוכן, לגנוב לך את הקמע." הוא הניף ראשו בהתנשאות והתרחק בצעדים בטוחים. הכפר בער, והנסיגה המסודרת בתחילה, הפכה למנוסת בהלה. בין אם רצו זאת ובין עם לא, עמדו ראשי הכפר הקטן יחסית, מול המון ענק ורב של יצורי-חרק גדולים, אשר חיסלו כל שנקרה בדרכם. בחרבות, סכינים ואלות, ניסו תושבי הכפר לעצור את הפשיטה. כך נלחמו וכך מתו. השאמאן, אשר בתחילת הפשיטה עוד התאמן עם זאבי הרוחות שלו ביער, הרגיש ברוחו דבר רע שקרה. הוא שינה צורתו לזאב –רוח, והחל דוהר במהירות לעבר הכפר. כשהגיע, ראה את הכפר מושמד לחלוטין. חיפוש מהיר בין הבקתות גילה את שחיפש. גופותיהם של הוריו. אביו נפל מעל אימו. מגן עליה עד נשימתו האחרונה. שניהם מתו, כמו כל תושבי הכפר. איש לא נותר בחיים. השאמאן ניגב דמעה אשר אימה לשבור את רוחו. והחל קובר את הגופות. אבלו היה כה גדול רב, כה עוצמתי, שאילו היה יכול היה מחזיר את הזמן לאחור. לאחר כשעה של חפירה וקבורת גופות, נעצר השאמאן ליד גופת דרניי זכר צעיר, שמת כשחרב חזקה גדולה בידו. הוא התכופף ולחש "אני מצטער רוג'ו. אני מצטער כל כך." "אם כך דרכך אמורה להיות ברורה כעת." השאמאן נעמד והסתובב, שני סכינים בידיו. מולו עמד אדם זקן. שערו הלבן היה ארוך והוא גלש עד אחוריו. בידו אחז מטה בעל ראש עורב מגולף. "מה כוונתך?" שאל הדרניי והביט בזקן. מבטו חודר, מחפש רמז לעוינות. אך כל שראה מולו היה איש זקן ומעט כפוך. אך אם זאת היה משהוא אחר בעיניו. משהו עוצמתי. "אתה יודע את כוונתי. לא הגנת על האנשים שהיו בהשגחתך. מותם הינו באשמתך הישירה. כעת דרך אמורה להיות ברורה." הוא לחש. השאמאן השפיל את עיניו. "אני יודע. אני...מבין...." הרב-מג הזקן הנהן. "יפה. כעת לך. אתה מבין מה עלייך לעשות." השאמאן הנהן, אז, השתנה בזריזות לזאב-הרוח ופתח בריצה, למרחקים. "אני לא מבין" רטן הגמד "איך ילדותו של השאמאן יכולה לעזור לי כאן?" האם הביטה בו וחיוכה לא נמוג. כי השאמאן הוא גור. הגמד לא שמע את המילים. שפתיה של ארליון לא נעו. אך הוא הרגיש את המילים. הוא ידע אותם. "אבל כיצד?" שאל והאם הביטה בו ואמרה. "כיצד? איני מבינה את טיב הקסם בו השתמש השומר כשיילד את שאמשאמן. איני מבינה גם מדוע, איפשר לגור להשתלט על גופו של העולל. מדוע חשב מדיו שבן תמותה יוכל לרסן את מזגו הרע של גדול האלים. אך הדבר נעשה. וכעת, כל עוד השאמאן חי, ימשיך גור להתקיים. ולכן, בכדי להשמיד את גור...." אמרה אם כל חי. והגמד השלים באנחה עצובה "....עלי להשמיד את שאם". ****************************************************************************************השאמאן נעמד מול הגמד. חיוכו היה גדול ורחב, ועיניו, שבעבר היו כחולות כים, היו כעת שחורות כלילה. "חופשי! סוף סוף!" זעק השאמאן וקולו היה עמוק במיוחד. צורם. "לאחר אלפיים שנות כליאה, אקח מה ששיך לי בזכות! את העולם!" הגמד התאושש מעט ונעמד. "לא שאם. זה לא אתה. עצור זאת. " השאמאן הביט בו וחייך חיוך מלא שיניים. "אבל זה באמת לא השאמאן" לחש. הוא התקרב לגמד והרים אותו בכוח על טבעי. "תלחם בו" לחש הגמד "תלחם בו, ידידי..." גור בגופו של השאמאן חייך ואז צחק בקול אפל. בקלילות משוועות, כמו אבא המניף ילד, זרק את הגמד והטיח אותו בקיר הסמוך. נשימתו של הגמד נעתקה מהפגיעה, אך הוא התרומם בשנית. "אתה לא תנצח גור. שאם יביס אותך" שוב גור/שאמשאמן צחק. "יביס אותי? הבסתי אותו כבר לפני שנים." הוא התקרב לגמד שוב מניף את ידו להנחית את המכה הסופית, כשלפתע נשמע צעקה מאחוריו. "עצור" גור הסתובב וראה מולו את מדיו. הוא חייך חיוך רחב. "או! הרב-מג. או אולי בעצם אני צריך לקרוא לך אבא?, בהתחשב בכך שבזכותך אני חי כעת? אנא! הנח לי לנחש! באת בכדי לבקש מחילה על העולם! להודות בטעות שבשחרורי! בן אנוש נבון. אינך יותר מפיסת עץ ביחס לכוחי." הקוסם הנהן אך מבטו היציב המשיך להתמקד בגור. "לא מחילה על העולם גור. מחילה על נשמתך. כי אני יודע, שגם לאלים יש נשמה." גור שאג בזעם. "נשמה? " הזעם התחלף לצחוק מטורף. מדיו הרים מטהו. "הגיע זמנך למות אדם. הגיע הזמן להוכיח שאחרי הכל הנך רק בן אדם." מדיו לחש מילות קסם. אך גם המגן שיצר נשבר לרסיסים כשגור תקף אותו בגל ההלם. מדיו הועף אחורנית, והתנגש בקיר בעוצמה, תוך כדי שהוא צורח "עכשיו גמד!". ראשו נחבט בקיר והוא התעלף. הגמד הביט בשאמאן שחייך. "אתה מסוגל להרוג את חברך גמד?" הוא התקרב ואחז בדש בגדו של הרוצח. מניף אותו באוויר. "המוות יהיה הקלה כה נעימה נכון רות'ח?" גור הרים ידו. מתכוון לחסל את הגמד פעם אחת ולתמיד. אך אז, היד נעצרה. "לא!" הוא צעק. "אתה לא תפריע לי עכשיו!" הגמד, הביט בעיניו של השאמאן. וראה את חברו. מביט בו. "עכשיו רות'ח!" צעק השאמאן בקולו. ואז, בהסחת דעת שנוצרה, זינק הגמד לאוויר, השתמש ביכולת ההשתגרות קצרת הטווח שלו, והופיע מאחוריי השאמאן. "סליחה שאם" לחש. ונעץ את סכינו בליבו של השאמאן. בן רגע, זהר השאמאן באור לבן יונק את האור מכל החדר. "לא! " זעק גור כשהבין שסופו הגיע. השאמאן רעד ונפל על ברכיו. אז הרים את מבטו ווחייך חיוך רחב. ,"תודה רות'ח. תודה ידידי" לחש ואז נעטף שאמשאמן, בנו של נבימן, שאמאן ממסדר טבעת –העפר, באור, ונעלם. לתמיד. כוחותיו של גור התפזרו במהרה, כשהבינו שמנהיגם הבלתי מנוצח הובס. השבטים יחד עם בני הברית, הדפו אותם ואף יצאו למתקפת רדיפה, במהלכה השמידו את רוב כוחותיו של גור. קת'ון שנהרג על ידי הכהן העוצמתי, עטוף הצללים, ויוג-סארון שהובס על ידי הננסית בעלת עוצמת האש, וכל חיליהם נעלמו כלא היו. וכל מה שנותר מהקרב הגדול שהתרחש בפאתי סטורמווינד הוא רק זכרונות. אך ההרוגים והפצועים סיפרו סיפורים. סיפורי גבורה. סיפורים על הקרבה. שבוע לאחר מכן עמד הגמד במרפסת פונדק "שלושת הלילות, בפאתי העיר והביט על עבודות השיפוץ שנמשכו כל העת. ידו החבושה הטרידה אותו, אך לא כמו הכאב אשר בא והלך בגב. ולעולם לא כמו הזכרונות. גופתו של השאמן לא נמצאה. ומבחינת כולם, הגיבור היה הגמד. איש אינו יודע מה הקריב השאמאן, איש אינו יודע כיצד עצר את גור, בידיעה ברורה, שהוא הולך למות. השבטים, בהנהגתו של ת'ראל עזבו זה מכבר וחזרו לעריהם, עם הבטחה הדדית שכל עוד השקט ישמר, השלום ישמר. אנדויין זכה בכבוד כמלך האדם ומנהיג הברית והצייד השתעשע עם סמור קטן, שמצא פצוע בצד הדרך וטיפל בו. הכהן, בצורתו הרגילה כעת, ישב לצידה של הננסית, וחייך כלפיה חיוך אוהב. בעודה רוטנת בו על חוסר הקשבתו לצרכיה. הכל נראה חוזר לקדמותו. הכל חוץ משאמשאמן. הגמד הביט החוצה וראה ילדים משחקים עם חרבות. צורחים את שמו כגיבור, ואת שמו של הכהן. אחד מהם אפילו התחפש לננסית. למען האמת, הוא היה בגובה המתאים, חשב הגמד. עצבות אחזה בו. יד חמימה הונחה על כתפו והוא ראה את הלוחם נעמד לידו. "הוא יחסר לכולנו ידידי. הוא כבר חסר" אמר והגמד הנהן. הצייד נעמד מצידו השני כשכהן והננסית נעמדים גם הם. "זה נגמר אה?" אמר הכהן ואחז בידה של הננסית "לבסוף זה נגמר" "הקרבנו רבות לא?" אמר הלוחם ונאנח. "חבל ששאם לא כאן. כמו גם לאנורא ובנגילה." הננסית מחתה דמעה. "הם היו אוהבים לראות את זה" ובאומרה כך הניפה אצבע וסימנה לשאר להביט בחברות הילדים המעמידים פני גיבורים. "בעבר אנו היינו כאלה. וכעת אנו גיבורים" אמר הצייד וחייך עובר במבטו על חבריו, " לכו תדעו חברים, גם אנחנו האמנו פעם ושיחקנו. לנו, ולריאן ות'ראל, וכל שאר הגיבורים הישנים שימשו כמודל לחיקוי. בעניהם, אנחנו הדמויות הנערצות. אולי, יום אחד, הם יהפכו להיות הגיבורים של המחר, אולי הם יהו גיבורי הדור הבא......." -----הסוף! וורקראפט- גיבורי הדור הבא!---------
...If you are going through hell, keep going
חזור למעלה |

yehonatan3 |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 01 אפריל 2013, 16:08
שומר האבן הצטרף: 22 מרץ 2013, 17:16 הודעות: 73 עשה לייק: 5 פעמים קיבל לייק: 19 פעמים הדמות הראשית: yonabox שרת: The Maelstrom PvP קלאס: Death Knight
זה הסיפור הכי טוב שקראתי בכל חיי! קראתי אותו עשרות פעמים שוב ושוב והוא מרגש, מצחיק ומרתק כל פעם מחדש נבי, אתה צריך להיות סופר ומהר
!WARNING! TROLLS ON THE ROAD
חזור למעלה |

indelvarn |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 01 אפריל 2013, 20:31
אביר הצטרף: 26 אוגוסט 2011, 15:55 הודעות: 556 מיקום: המרכז עשה לייק: 295 פעמים קיבל לייק: 46 פעמים הדמות הראשית: Manegol שרת: The Maelstrom PvP קלאס: Paladin
בדרך כלל אתה מדהים בככתיבה שלך נבי, אבל הפעם התעלית על עצמך! זה נקרא סוף מפתיע! כל הכבוד!
Manegol: The Mealstorm PvP
חזור למעלה |

Paladman |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 02 אפריל 2013, 06:33
אביר הצטרף: 11 יולי 2011, 09:23 הודעות: 662 עשה לייק: 20 פעמים קיבל לייק: 69 פעמים הדמות הראשית: Paladman שרת: The Maelstrom PvP קלאס: Paladin
שאפו נבי.
http://eu.battle.net/wow/en/character/t ... man/simple http://eu.battle.net/wow/en/character/t ... ron/simple
חזור למעלה |

Animor |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 02 אפריל 2013, 10:05
צוות האתר הצטרף: 08 אוגוסט 2010, 10:09 הודעות: 4787 עשה לייק: 194 פעמים קיבל לייק: 184 פעמים הדמות הראשית: Animor שרת: The Maelstrom PvP קלאס: Paladin
כל הכבוד על הסיפור בהמשכים הזה, על ההתמדה ועל הכישרון!
First they came
חזור למעלה |

david |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 02 אפריל 2013, 10:41
שומר הדם הצטרף: 24 ינואר 2013, 16:12 הודעות: 105 עשה לייק: 52 פעמים קיבל לייק: 3 פעמים הדמות הראשית: eitans קלאס: Druid
מדהים נבי, זה סיפור גאוני ואתה ממש חייב להיות סופר
חזור למעלה |

yotams4 |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 02 אפריל 2013, 10:54
שומר האבן הצטרף: 13 נובמבר 2012, 17:07 הודעות: 52 עשה לייק: 7 פעמים קיבל לייק: 10 פעמים הדמות הראשית: Rayvee שרת: The Maelstrom PvP קלאס: Priest
תותח! Sent from my GT-I9100 using Tapatalk 2
חזור למעלה |

nebi |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 02 אפריל 2013, 13:37
מנהל גלובאלי הצטרף: 11 יולי 2011, 19:04 הודעות: 536 עשה לייק: 274 פעמים קיבל לייק: 106 פעמים הדמות הראשית: Shamshamen שרת: The Maelstrom PvP
תודה רבה לכולכם...מצטער שהתעכבתי כל כך בפרסום אבל הייתי קצר בזמן ולא רציתי לקצר בעלילה בגלל זה.... מקווה שאהבתם ושנמשיך לפרסם, פה בגמדיה, עוד סיפורים טובים!
...If you are going through hell, keep going
חזור למעלה |

david |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 06 אפריל 2013, 22:59
שומר הדם הצטרף: 24 ינואר 2013, 16:12 הודעות: 105 עשה לייק: 52 פעמים קיבל לייק: 3 פעמים הדמות הראשית: eitans קלאס: Druid
יש!!! נבי אתה תותח!
חזור למעלה |

shafadXD |
נושא ההודעה: Re: וורקראפט- גיבורי הדור הבא- פרק 13 ואחרון. פורסם: 17 יוני 2013, 22:17
גראנט הצטרף: 24 מאי 2013, 13:28 הודעות: 49 מיקום: ישראל אשקלון עשה לייק: 23 פעמים קיבל לייק: 7 פעמים הדמות הראשית: shafadXD שרת: Twisting Nether PvP קלאס: Warrior
אין כמוך נבי סיפור מושך מעניין ונותן טעם של עוד וגם סוף איכותי ביותר זה אפילו משתווה ומתעלה מעל ריק ריירדן אתה חייב להפוך להיות סופר אין לי מילים חוץ מאשר המשך כך ותוציא עוד סיפורים כמו זה
the way of life is: gaming, cracking, hacking and trolling the net
חזור למעלה |

הצג הודעות החל מה: מיין לפי

| [ 10 הודעות ] |

כל הזמנים הם UTC + 2 שעות

#### מי מחובר
משתמשים הגולשים בפורום זה: אין משתמשים רשומים ואורח אחד

| אתה לא יכול לכתוב נושאים חדשים בפורום זה אתה לא יכול להגיב לנושאים קיימים בפורום זה אתה לא יכול לערוך את ההודעות שלך בפורום זה אתה לא יכול למחוק את הודעותיך בפורום זה אתה לא יכול לצרף קבצים בפורום זה

חפש: |
עבור ל:

﻿